sedávej, panenko, v koutě
...až umřeš, najdou tě. Přesně tohle se stalo Vivian Maier. Vivian byla francouzská chůva a žila v New Yorku v jeho nejfotogeničtějších letech. Vivian neudělala ani krok bez fotoaparátu a fotila jako posedlá. Ale všechny její negativy byly objeveny úplnou náhodou až po její smrti při jednom z garážových výprodejů. Muž, který negativy odkoupil a objevil jejich obrovský potenciál, udělal z Vivian hvězdu in memoriam. Jestli vás tahle story zaujala, pusťte si film "Finding Vivian Maier".
![pozdrav pro vivian maier - helena bezecná](https://50faca3775.clvaw-cdnwnd.com/a3a459c4fbb6c7d997044266c52e3c43/200000042-d0a53d0a56/Pozdravy%20Vivian%20Maier.jpg?ph=50faca3775)
Ten příběh mě stále fascinuje, ale můj názor na jeho interpretaci se mění.
Nejdřív mě pochopitelně zaujal její obrovský talent a fotografie plné života. To, že fotoaparát prakticky nedala z ruky. Záviděla jsem jí, že žila zrovna v té době a mohla fotit krásně oblečené lidi, ulice bez aut, muže v kloboucích a s doutníky v ruce, namyšlené dámy z horních deseti tisíc i usoplená děcka těch dolních ... A říkala jsem si - takové štěstí!
Ale potom mi došlo, jak strašně musela být sama Vivian nenaplněná a tedy nešťastná. Každá fotografie se stane fotografií teprve, když ji vytisknete. Dobrou fotografií se stane, když ji uvidí někdo, koho dojme nebo rozesměje a přiměje k zastavení. Vivian žila v době, kdy fotografování bylo velmi drahým koníčkem. Většinu svých fotografií viděla jen na negativech. Žádné sdílení, žádné komentáře, žádné lajky.
A tak se taky snažím nedávat foťák z ruky. Těch pár nejlepších fotek jednou za rok vybrat, vytisknout a někomu je ukázat. A kdyby náhodou neoslovily nikoho, vždycky je tady někdo, komu se budou líbit určitě - moje druhé já, Vivian!